Mord
Musikvärlden chockad av Margaret Strauss död, av Gray Baker
Pianisten Margaret Strauss
Roman Strauss residens i Los Angeles
Mordvapnet
Strauss påstår tjuv dödade hustrun
Kompositören Roman Strauss
Försvunnen fotkedja har samband med mordmotivet
Fotkedjan 24 karat med smaragder och diamanter
Strauss alibi ifrågasätts, av Gray Baker
Strauss häktad
Kompositörens fingeravtryck på saxen, av Gray Baker
Strauss-rättegången börjar idag
Hushållerska vittnar om utbrott av svartsjuka, av Gary Baker
Kapellmästaren vägrar vittna i eget försvar, av Gray Baker
Strauss skyldig
10 december 1949
Juryn fattar beslut efter endast en timme, av Gray Baker
Kapellmästaren kommer inte att överklaga, av Gray Baker
Strauss dömd till döden
Stig på, mr Baker.
Som ni ser har jag blivit er stora beundrare.
Jag känner mig hedrad.
Är det därför ni bad mig komma till dödscellerna, Strauss?
- För att säga att ni beundrar mig? - Jag vill att ni trycker något.
Ni är ju trots allt...
så bra på sånt.
Jag vill gärna att ni skriver
att jag sa... att jag älskade min hustru.
- Ni älskade er hustru. - Och att jag kommer att älska henne
för alltid.
Det är klart. Alltid. Visst.
Tack, mr Baker.
Är ni inte rädd för döden?
Att dö är annorlunda än alla tror.
- Och tursammare. - Är det ett citat från er opera?
Det är Walt Whitman.
Jag kan inte ta åt mig äran för allt, mr Baker.
Tror ni verkligen att ni har tur som får dö?
Vad jag tror, mr Baker,
är att allt detta är långt ifrån över.
Men ni dödade henne trots allt. Gjorde ni inte det, mr Strauss?
Okej, Strauss, dags att gå.
Strauss avrättas idag Saxmördaren får dödsstraffet
Nej! Stoppa honom! Stoppa honom!
Stoppa honom!
Den här är till dig!
Ingen fara, min flicka. Jag vill dig inget ont.
Kom igen, då. Sparka iväg den! Sparka iväg den!
Vi hittade henne i förrgår kväll när hon försökte klättra över portarna.
Efter det har hon inte sagt ett enda ord.
Hon vägrar att äta. Om hon somnar drömmer hon hemska mardrömmar.
- Ring till polisen. - De har varit här, fader.
De vill ta henne till sjukhuset.
Igår kväll hörde syster Constance, som har rummet bredvid,
att kvinnan skrek någonting i sömnen.
Disher.
- Det betyder ju ingenting. - Men fader...
Kvinnan hör hemma inne i stan!
Fader, varje kväll vid sängdags spärrar hon för dörren med en stol.
Om ni bara hade hört henne skrika!
- Jag behöver inte höra hennes skrik. - Jag överger henne inte, fader.
Hon stannar inte här en natt till och därmed basta.
Men det finns ingen anledning
varför inte någon skulle kunna leta efter hennes familj så länge.
Men vi har ju inte råd att anställa någon.
Den man jag tänker på gör det gratis.
Han växte upp här. Han var polis.
Han arbetade en tid på avdelningen för försvunna personer.
Detta är väl ett namn man kan lita på?
Mike Church spårar arvtagare
Pete? Det är Mike. Tryck inte annonsen. Jag hittade Carlisle.
Jag är precis på väg dit.
- Du står på fel sida! - Tack så mycket!
Om din frus kusin ringer
så bry dig inte alltför mycket om vad hon säger.
Jo, vi gick ut tillsammans.
Vi gick och åt lunch och sen...
Vi gick hem till henne och...
Nej, vi ska inte träffas igen.
Säg till din fru att det inte är något fel på hennes kusin,
det är bara det att hon... Jag vill inte...
Jag söker ingen livspartner, det räcker med nån för nuet.
Tack ska du ha.
- Cozy Carlisle? - Du kan kolla i frysrummet.
Tack.
Stick. Jag har paus.
Mr Carlisle, jag har fått i uppdrag av en advokatbyrå
att söka rätt på dig och berätta att Myron Spargo dog förra månaden.
- Vem fan är Myron Spargo? - Han var en av dina patienter.
Jag hade många patienter. Stick iväg!
Den här lämnade dig 11 000 dollar i arv.
- Myron! - Just det, Myron.
- Myron T Spargo. - Hade rörmokarföretag.
Bodde i San Marino med sin fru, Karen eller Sharon.
Karen. Hon känner sig säkert ensam just nu.
Jösses! 11 000 - det kan man kalla tacksamhet.
- Vill du ha en cigarrett? - Va? Nej tack. Jag röker inte.
Du har tittat på paketet tre gånger den senaste minuten.
- Va? - Pennan används som en cigarrett.
Hjälpte du Spargo att sluta röka?
Nej. Han var impotent. Kan du tänka dig?
Han lägger rör till yrket, men kan inte få upp den därhemma.
Han hade ett helvetes stånd när han skrev testamentet.
Hörru, lillpitt, jag var en förbannat bra psykiater.
Under 16 års tid arbetade jag med många och såg mycket skit.
Jag låg väl med ett par patienter.
- Men jag brydde mig ändå om dem. - Okej.
Jag älskade läkaryrket.
Hälften av mina patienter behövde inte ens betala.
Sen lägger sig staten i och skickar en brud under täckmantel,
och så är det kört för mig.
Orättvist, eller hur?
Du kan ringa till Opperman-Crowe.
Beställ tid där, skriv under alla papper,
så skriver de ut en check på 8 800 dollar.
Ursäkta, men vad hände med de 11 000?
11 000 minus mitt arvode.
Såvida du inte har nåt emot det, Sigmund.
Får jag låna telefonen?
- Varsågod. - Tack.
- Mr Church? - Ja?
Man är antingen rökare eller ickerökare, inget mellanting.
Kruxet är att ta reda på vilket man är... och sen vara det.
- Ja... Jag försöker sluta. - Lägg av med det där snacket.
"Försöka sluta" gör mesar som inte kan fatta beslut.
Ta reda på vilket du är och var det. Så enkelt är det.
Du märker om du är ickerökare.
Tack. Trevligt ställe, det här.
Jävla tokdåre.
Saint Audreys barnhem för pojkar
Någonstans sitter någon och oroar sig för denna kvinna.
Okej då. Jag skjutsar henne till sjukhuset.
Mer än så hinner jag nog inte just nu.
Jag kan väl stanna på vägen och låta en kompis från tidningen
knäppa en bild av henne och trycka den i morgonupplagan.
- Vad sägs om det? - Det låter underbart. Tack.
Det låter underbart. Okej då.
Alltså bara en handske och en ring...
Jag kollade märkena för att se var hon hade köpt dem.
Och hur doftade märkena, mr Church?
Dyrt.
Parfymen. Alltså, jag menar...
Mike Church.
Detta är en Claddagh-ring, en irländsk vigselring.
Om man bär ringen med kronan uppåt betyder det att man är upptagen.
Men inte om kronan pekar nedåt. Hur bar du ringen?
Polisen bad henne ta av den för att titta på den.
Vad hände med den andra handsken?
Hon hade bara en handske när vi hittade henne.
Jag hjälper henne att bli klar.
Om du ser nåt som du känner igen, så hojta till.
Jag vet att du inte kan hojta,
så du kanske kan vinka eller nåt.
Det är skönt att vara med någon
som man inte måste snacka med hela tiden.
Får vi se ett leende, stumpan? Så där ja.
Ska du verkligen bara dumpa henne på sjukhuset?
- Varför tar du inte hem henne? - Hon är ingen hemlös hund, Pete.
Dessutom tar du aldrig kvinnor hem till dig.
De kanske rotar bland dina prylar. "Å nej, mina prylar!"
Du behöver inte vara rädd att glömma hennes namn. Det har gjorts åt dig.
Räkna till 30, ta ut henne ur fixeringsmedlet och skölj.
Jag skriver bildtexten så länge. Då sätter vi igång.
- Tack ska du ha. - Du är väl omhändertagen, stumpan.
Mikey är skicklig. Han hittar allt.
Samma sak hände mig en gång. För två år sedan.
En brevbärare i Lawndale blev galen och dödade familjen med en häcksax.
Antingen hörde han sedan en röst eller så kanske han ångrade sig,
- för han skar av sig armarna. - Pete.
- Han måste ringa polisen med näsan. - Pete!
- Vadå? - Finns det en tanke bakom detta?
Snart! Jag var den första fotografen som kom till brottsplatsen.
Jag tog en titt och svimmade. På direkten.
När jag vaknade visste jag inte vem jag var. Kände inte igen min familj.
Det var det otäckaste jag någonsin varit med om.
Sedan vaknar jag en morgon
och min lilla dotter står bredvid sängen.
Hon tittar på mig och säger: "Jag älskar dig".
Jag bara såg på henne och på ungefär två sekunder
kom hela mitt liv tillbaka igen.
Så... ha tålamod, stumpan.
Förr eller senare kommer du att minnas allt. Jag lovar.
Jag måste ta henne till sjukhuset.
Jag måste skriva det här.
- Tack. - Inga problem.
Mitt namn och nummer kommer att stå i tidningen,
så när någon ser din bild kommer jag och hämtar dig.
Du behöver bara stanna nån natt här.
Det är min kaka, jävla hora! Det där är min kaka!
Hit med den! Hit med den!
- Det är inte mitt problem! - Ta henne till sjukhuset.
- Jag gjorde det. Det var hemskt. - Vi kan inte ta hand om henne.
Du kommer säkert att trivas nästan lika bra här som på sjukhuset.
Jösses! Städerskan har inte varit här.
Du behöver säkert inte stanna här alltför länge.
Stället var skinande blankt när jag lämnade det för ett år sedan.
Någon kommer att se din bild i tidningen och...
de kommer och hämtar dig och då kommer du ihåg vad du heter igen.
Ingen fara. Ska jag ta av det här åt dig?
Befria dig från sjukhuslivet. Mår du dåligt?
Du är säkert hungrig. Du har inte ätit på hela dagen.
Om du blir hungrig så är kylskåpet där borta.
Trudy, för Guds skull! Klockan är 10. Var tyst!
Vi är vänner. Jag älskar musik, men hennes musik gör mig galen.
Här inne är sovrummet.
Här finns badrummet. Där är garderoben.
Det finns en tröja i nedersta byrålådan,
om du vill ha någonting att sova i,
och även andra kläder om du vill byta på morgonen.
Ta för dig bara.
Den är vacker, inte sant?
Skrivbordet och bokhyllan där är från samma tidsperiod.
God natt.
Välkommen till...
"Skrivbordet och bokhyllan där är från samma tidsperiod."
Jävla idiot!
Den här är till dig.
Vad är det? Öppna dörren!
Ta det lugnt.
Ingen fara. Det är lugnt.
..har tappat talförmågan... Det enda ljudet... låter som "Disher".
Jag berättar ingenting. Du kan väl beskriva hur hennes ring ser ut?
En ihopringlad orm.
Så den ser ut som en dödskalle?
Matchar alltså tatueringen? Tack för att du ringde, Floyd.
Alla män i hela Los Angeles har ringt.
Bättre än partnerförmedling på video!
- Ursäkta, är ni mr Church? - Ja. Kan jag stå till tjänst?
Nej, jag är här för att hjälpa er.
Och vem är ni, då? Hennes morfar kanske?
Jag är inte hennes morfar och inte heller hennes mormor.
Vi är faktiskt inte alls släkt. Jag heter Franklyn Madson.
Det där är en väldigt fin stol. Det är ju en Heywood-Wakefield.
Jag bjuder 45 dollar omedelbart.
Det är en Stickley, värd 250. Hur kan jag stå till tjänst?
Ett glas vatten skulle vara gott.
Trapporna här är branta. Jag blev trött av att gå upp hit.
Jag råkar ideligen på liknande fall.
Någon med en traumatisk upplevelse
som sedan vill försöka glömma det helt.
Problemet är att de också glömmer allt annat.
- Är ni psykiater? - Nej, det kan man inte påstå.
Jag är hypnotisör.
Varsågod, här är vattnet, där är dörren. Ber om ursäkt för trapporna.
Smakar nästan som konjak.
Man måste bara låta henne gå tillbaka till den tid då hon var lycklig
och sedan fråga vem hon är.
Din hand känns mycket lätt, vännen lilla,
så lätt att jag är rädd att om jag släpper taget
kommer den att sväva fritt, helt av sig själv.
- Vem gav er lov...? - Nej, nej.
Det är absolut ingen fara med henne. Fortsätt slappna av.
Upprepa för dig själv att du sakta sjunker allt djupare
och djupare in i hypnosen. Sådär ja.
Det går bra.
Det är fint.
Bra.
Nu ska vi gå tillbaka i tiden.
Berätta, är det någonting som...
Hjälp mig!
- Är hon fortfarande i hypnos? - Nej.
Varför skrek du? Kan du berätta för oss nu?
Vi vet åtminstone att hon kan tala. Ganska tydligt, rent av.
Hur känner du dig?
Jag tror hon känner sig bättre. Utmärkt.
Kom till min mottagning i morgon eftermiddag så försöker vi igen.
Det kommer att ta flera timmar, men omgivningen där är...
Ni gjorde ett fantastiskt jobb, hon talade, men jag har inte råd...
Nej, det kostar ingenting, mr Church.
Vi kan ta upp det med hennes familj när vi hittar dem.
Jag är säker på att de anser mig ovärdelig
när de förstår att jag är den som återförenat dem med sin...
dotter, fru, eller vem det nu är.
Ni har vackra saker här. Synd...
Då säger jag adjö.
Du missade lite där bak. Vill du böja ner huvudet lite grann?
Jag ska hämta en handduk åt dig.
The Laughing Duke - fina antikviteter
Madson?
Var du inne på president Roosevelts kontor?
Ja, många gånger.
Min mamma var hans kokerska.
Vi var som en familj.
Jag brukade sitta i knät på farbror Teddy.
- Jag gillade det. - Det gjorde nog farbror Teddy också.
Mrs Tepper, på kontorets södra sida
stod ett lackerat mahognyskrivbord.
Ja, jag kommer ihåg det.
Vad gjorde presidenten...
Vad gjorde farbror Teddy... med det?
Han gav det till sin personliga sekreterare Emily Maxwell.
- Var gick mrs Maxwell i pension? - I Tucson i Arizona.
Jag kommer att räkna till tre
och därefter är du klarvaken. Du känner dig pigg
och kommer inte ihåg någonting av vårt lilla samtal.
Ett, två, tre.
Hur gick det?
Du behöver nog inte oroa dig för det där suget efter choklad längre.
Mamma, snälla, skruva ner volymen.
Jag tänkte att vi idag, eftersom detta är vårt första riktiga möte,
skulle hålla på i bara nån timme.
Så snart du känner dig lugn och avslappnad
vill jag att du tittar på ljuset framför dig.
Titta intensivt på det. Bra.
Jag vill att du föreställer dig att du går nedför en trappa.
Vid varje trappsteg blir du alltmer avslappnad.
Och medan du går nedåt
vill jag att du upprepar för dig själv:
"Jag går djupare och djupare
"in i en hypnos."
Eftersom du igår blev lite uppskärrad,
vill jag att du idag tar avstånd från det du ser framför dig,
som om du bara vore ett vittne och inte delaktig i händelserna.
Om du råkar få syn på några trevliga små värdesaker
eller konstföremål på vägen, så kan du bara nämna dem också.
För Guds skull!
Vid slutet av trappan vill jag att du föreställer dig en dörr.
Den är mycket viktig
eftersom den leder till just den tidpunkt eller det ställe
i ditt liv som du vill besöka.
Så där, dörren har öppnats.
Nu kan du tala, lilla vän. Vilken var den lyckligaste dagen?
- Dagen då vi sågs för första gången. - Du är inte själv med i händelsen.
Dagen då Roman och Margaret sågs för första gången.
Margaret?
- Ja, det stämmer. - Vilken Margaret?
- Mr Church... - Strauss.
Okej, vi går tillbaka till dagen då Margaret och Roman möttes.
Hur långt tillbaka har du gått? Två år?
Tre år? Ett år?
Det var år 1948.
Jag tror jag har hört nog nu.
Mr Church, jag måste verkligen be er att ni låter bli att tala.
Hon berättade nyss att hon träffade en kille som hette Roman år 1948.
- Jag tycker att vi slutar nu. - Mr Church, ibland kan hypnosen
föra oss tillbaka till våra gångna liv, så väl som till vårt förflutna.
Och ni vill att jag ska tro det?
Kom ihåg att denna unga kvinna inte ens kunde tala igår.
Den kvällen stod Rachmaninoff på programmet.
Vänta lite, min vän.
När skedde detta?
På vintern år 1948.
Roman var gästande kapellmästare för Los Angeles symfoniorkester.
Alla var livrädda för honom,
utom Margaret.
Det var efter kriget
och Los Angeles var så spännande.
Vart man än gick så hade alla kul.
Förlåt mig.
Skål för Margaret, en kvinna med mer skönhet än elegans.
Tack så mycket.
Roman kunde dansa.
Han kunde berätta vitser.
Han kunde till och med spå i handen.
Livslinjen är kort, sorgligt nog.
Men vänta! Jag ser ändå kärlek.
Passionerad och evig kärlek.
- Fungerar detta på många kvinnor? - Jag berättar senare.
Margarets karriär blomstrade
och Roman var säker på att hans nya opera
skulle göra honom lika berömd i Amerika som han hade varit i Europa.
Jag hörde att du var gift en gång.
Ja, det var jag. Nu är hon död.
Hur dog hon?
För att fly undan tyskarna måste vi ta oss genom bergen.
Det var en mycket tung resa och hon hade ett dåligt hjärta.
Roman bodde i ett enormt stort hus.
Det var bara han, hushållerskan och hennes son.
Och Romans musik.
Det är till en opera jag arbetar på.
Skriver du en opera om ett monster?
- Är detta från din opera? - Ja.
Operan var nästan det enda Roman brydde sig om,
tills han träffade Margaret och bokstavligen tog henne med storm.
Jag är genomvåt. Vi kommer att förstöra soffan.
Jag kan skaffa en ny.
Deras bröllopsdag var underbar.
Det kändes som om inget i världen någonsin skulle kunna skilja dem åt.
Jaha, morgon igen.
Första steget är alltid svårast. Tack, gullet.
Hjälp, var är vi?
Fråga inte. Försök bara vara artig.
Lugna er, killar, kriget är slut.
- Lydia. - Otto!
- Trevligt att se dig. - Så trevligt.
Får jag lov att presentera Gray Baker?
- Jag är redan uttråkad. - Vi stannar bara fem minuter.
- Trevligt att se dig. - Gray Baker. Grattis.
Inga, jag var nyss på övervåningen.
- Ja? - Det var bara så att jag trodde...
Vi talade ju om att du och Frankie skulle flytta ner.
Roman sa aldrig något om det.
Vad mr Strauss sa eller inte sa spelar ingen roll.
Vi har redan talat om det. Särskilt ikväll vore jag tacksam
om ni inte sover i rummet bredvid.
- Ja, mrs Strauss. - Tack.
Mrs Strauss?
- Hjärtliga lyckönskningar. - Tack, Frankie.
- Lydia. - Mrs Strauss.
Får jag lov att presentera Gray Baker?
- Goddag. - Goddag.
Mr Baker kom nyss med på listan över kandidater för Pulitzer-priset.
Jaså?
- Ja, så är det. - Jag gratulerar.
- Jag får gratulera er också. - Tack.
Nåt nytt skvaller från pressen?
Noll. Ärligt talat saknar jag kriget.
Det var ett märkligt uttalande.
Det finns inga riktiga nyheter längre, bara samma gamla grejer.
Världen blir tråkig igen.
Vet ni vad, det enda jag verkligen beklagar
är att jag varit borta så länge att jag inte haft nån chans...
att få höra er spela, mrs Strauss, att få höra er spela.
Jag går inte under jorden, mr Baker. Jag gifter mig bara.
- Angenämt att få träffa er. - Nöjet är helt mitt.
Vi ses senare. Hej då.
Roman hade ordnat ett drömbröllop för Margaret,
med många nya människor och underbara överraskningar.
Men han hade ännu en överraskning i beredskap.
Roman...
Jag har aldrig sett något liknande.
Den är så vacker. Jag vet inte vad jag ska säga.
- "Tack" går alltid bra. - Tack.
Nej, det är inget armband, älskling.
Det är en fotkedja som är mycket speciell.
Lyft upp ditt ben.
Den är mycket gammal. Mannen som jag köpte den av förklarade
att när en make ger denna kedja till sin hustru
blir de...
två halvor av en och samma person.
Ingenting kan skilja dem åt.
Inte ens döden.
Så vi får lov att dras med varandra?
Antingen det, eller så har jag betalat alldeles för mycket.
Tre, två, ett.
Det blev ganska varmt här inne.
Snälla mamma, kan du öppna fönstret åt oss?
Detta är inte så ovanligt som ni kanske tror.
En kollega i San Francisco...
Kan jag få ett glas vatten?
Du har verkligen hittat rösten. Fantastiskt.
- Kommer du ihåg ditt namn? - Ge henne tid.
Kommer du ihåg någonting om de personer du talade om?
- Lever de fortfarande? - Jag skulle vilja visa er en sak.
Juni 1949.
Det där var Roman Strauss, detta var hans fru Margaret,
och det där var deras hem.
Var han inte stilig? Inte alls den typen som kunde mörda sin fru.
Jovisst. Han högg henne i halsen
med en underbart vacker antik barberarsax av märket Die Schere.
Die Schere... Disher.
Saxen auktionerades ut vid Christies förra året för 20 000
till en japansk herre, om jag minns rätt.
De verkade vara så förälskade.
Det är vanligtvis sådana människor som mördar varandra.
Kan hon ha drömt detta eller läst om dem någonstans?
Nej. Jag fick veta sådant som man inte vet om man bara läst något.
- De liknar varandra. Än sen då? - Mr Church.
- Jag tror inte på att hon var där. - Det spelar ingen roll.
Av någon orsak är hon uppslukad av dessa händelser.
Ju snabbare vi tar itu med dem, desto snabbare återfår hon minnet.
I morgon kl. 12 har jag en lunchträff vid Friar.
- Vad sägs om 16.00 i morgon? - Ja, det låter bra. Tack så mycket.
Ingen orsak.
- Mr Church. - Ja?
Tidskriften där. 17,95.
Allt väl? Är det något du vill ha just nu?
Förutom mitt minne, menar du?
Okej, jag har svårt att vänja mig vid att höra din röst.
Det är som att vakna en vacker dag och höra katten tala.
Du har ju varit så tyst de senaste dagarna...
Det spelar ingen roll. Jag sa inget. Glöm det.
Mr Church...
- Mike. - Varför hjälper du mig?
Jag vet inte. Du doftar gott.
Jag kanske tycker synd om dig. Jag kanske tycker om dig.
Eller så vill jag bara höra slutet på den där historien du berättade.
Men du tror ju inte på allt det där.
Jag tror att du var med om något märkligt.
Jag är inte övertygad om att det betyder det som han säger.
- Så du tror att jag är galen? - Vi behöver nog nån annans åsikt.
- Vad tror du det rör sig om? - Kontakt med ett tidigare liv.
Du sa att du var bra på det här.
Jag trodde också att var skitprat, men det händer ibland.
Jag hade en tokig gammal dam en gång. Riktig knäppgök.
Hon var så klaustrofobisk att hon fick ångest på Yankee Stadium.
Jag funderade på vad det kunde röra sig om.
Kanske något trauma från barndomen, så jag tänkte använda hypnosterapi.
Jag tog henne tillbaka i tiden, sökte efter minnen.
Och visst, bingo!
Där hade vi det. Hon var fem år gammal.
Hon blev sexuellt utnyttjad av sin farbror i garderoben.
Jävligt sjukt. "Det har vi det!" tänkte jag. Men nej.
Det gick några månader och hon var fortfarande klaustrofobisk.
"Va fan?" Så jag lät henne gå ännu längre tillbaka i tiden.
När jag nu frågade vilket år det var,
- sa hon 1832. - 1832?
När jag hör det säger jag: "Jaså? Det var som fan!"
Men hon fortsätter, och berättar att pappan är begravningsentreprenör.
Hon har en bror som gillar att stänga in henne i likkistor.
Jag vet inte om detta var struntprat eller inte.
Men efter detta terapitillfälle var hon inte klaustrofobisk längre.
Det finns färre tvivlare än såna som verkligen tror på ett tidigare liv.
Det får henne förstås att känna sig bättre.
Denna kvinna skriker i sömnen här och nu. Jag struntar i vem hon var.
Jag vill veta vem hon är.
Tror du att det du såg var verkligt?
Det kändes verkligt.
Fortsätt med skräpsamlaren. Han är på rätt spår.
Jag kan berätta varför.
Ibland kan ett trauma i det nuvarande livet
leda en tillbaka till ett trauma i ett tidigare liv.
Om man löser detta tidigare trauma
har man goda möjligheter att få reda på vem man är.
Man tar kunskap om detta liv och använder det i nästa. Det är karma.
Är inte karma när man syndar och sen blir en myra i nästa liv?
Frågar du mig så är du redan en myra i en billig kostym!
Vad tjänar det till att lära sig nåt om man alltid är med olika människor?
Du kommer inte att vara med olika människor.
Tack vare ödet, den kosmiska kraften med sinne för svart humor,
så blir du bränd i detta liv av de som du brände i ett tidigare liv.
Det är karmans återbetalningsplan. Köp nu, betala för alltid.
Ursäkta mig. Karman har utsett på min lott att fylla på kattmaten.
Kom.
Kan du säga mig en sak, Mike?
Varför känner jag igen vissa dofter
och kan skilja min högra hand från den vänstra,
men jag kan inte minnas min favoritfärg,
eller min favoritblomma eller vilket sorts vin jag gillar.
- Det kanske är tur. - Varför det?
Man måste känna sig fri om man bara lever i nuet.
Då behöver man inte ständigt försöka glömma sitt förflutna.
Ursäkta mig.
Den väntande mannen
Så det var Romans vakt i dödscellen som skrev detta?
Och detta är vad man skrev i pressen?
Jag var på arkivkyrkogården i tre timmar för att hitta allt detta.
Hur går det med vår okända vän? Kommer ni någon vart? Försöker du?
Gray Baker. Hon nämnde hans namn idag.
- Tror du hon är gift? - Var det han som skrev alla dessa?
- Jag har känt henne i två dagar. - Ibland är det allt som behövs.
- Tror du Baker fortfarande lever? - Han är urgammal i så fall.
Jaså, du stannar hemma ikväll.
Kan du inte hitta någon på tidningen som vet vad som hände med honom?
Håll käften.
- Hej, Pete. - Du kan ju tala!
Ja. Jag hoppas det inte gör något att jag lånade mer kläder.
Visst, inga problem.
Var inte orolig. Jag rotade inte bland dina grejer.
Jag gillar din röst.
Jag är glad att jag kan använda den.
Se till att du inte kommer försent.
- Till vadå? - Till vad som helst.
- Jaså, bor hon här? - Berätta när du hittat Baker.
Behöver du några? Jag har en i min plånbok.
Artigt av dig att äta upp hela portionen.
- Nej då, det var väldigt gott. - Jag får inte sällskap så ofta.
Det här gillar du säkert. Vi kan ta några drinkar och kanske dansa lite.
Jag känner ägaren. Han kommer att ta väl hand om oss.
Ray, hur går det?
Vi har stängt, Mike. Det börjar regna.
- Du skämtar. Ingen musik ikväll? - Al är sjuk.
Jag försöker fira en romantisk kväll här.
Vill du supa henne full?
Två glas vin, tack. Vi kan sitta ute. Du kan gå.
Vi har inga rättigheter längre.
- Grannarna... - Kan vi få en kopp kaffe, då?
Jag har te.
- Te blir bra. - Te blir bra.
Vad fan har hänt med det här stället?
Har ni verkligen inga rättigheter? Vad pågår här egentligen?
Är det här från din opera?
Fader Tim ville att vi skulle ta pianolektioner. Bra terapi, sa han.
Här har vi vårt te. Jösses! Förlåt mig.
Undrar om jag kan göra nåt mer för att förstöra kvällen.
- Det gör inget. - Hur gick det?
Det är okej.
- Det är okej. - Okej.
- Fryser du? - Nej, jag fryser inte.
Jag är bara rädd.
- För vadå? - Jag vet inte.
Det känns som om...
någon förföljer mig.
Och jag ser inte vem det är.
Jag kan inte...
se bakom mig.
Men det kommer du att kunna göra. Det tar tid.
Mike, det är någon som vill döda mig.
Det är bara något du drömt. Det är inte på riktigt.
Ingen kommer att göra dig illa nu.
När du väl vet vem du är kommer du inte vara så rädd längre.
Om det får dig på bättre humör, så kan jag spå i tepåsar.
- Tänker du spå min framtid? - Jag tänker spå ditt förflutna.
Nu ska vi se. Du föddes i Idaho. Din far var potatisodlare.
Du är bra på att berätta vitser. Du är jättebra på att laga mat.
Du blir aldrig sjösjuk, förutom den där gången på din smekmånad.
Så jag är gift?
Med Jim Tannenbaum, potatisprinsen.
Potatisprinsen? Jag är alltså rik?
Nej, men ni har varandra, så det gör inget.
Röd är din favoritfärg. Favoritblommorna är rosor.
Hur tappade jag minnet?
En gång i månaden tar du med dig sex hemlösa kvinnor på bungy-jumping
från Cal Fed-byggnaden på Miracle Mile.
Förra veckan stötte du i huvudet och vandrade runt i Wilshire-området
ända tills du hamnade på St Audreys.
- Bungy-jumping? - Du är äventyrlig.
Vad heter jag?
Grace.
Man kan alltså läsa ur tepåsen att jag heter Grace?
Jag hade en dagistant som kallades syster Grace.
Du påminner mig om henne.
Var detta stora tjocka syster Grace?
Nej, detta var faktiskt
stora... vackra... syster Grace.
Okej. Då heter jag Grace.
Okej. Skål för Grace.
Mike, varför bad fader Timothy dig att hjälpa mig?
Jag är skyldig honom mycket. Som barn var jag inte den snällaste.
Jag hade ett ganska häftigt humör.
Jag brukade klå upp de andra ungarna. Han fick ordning på mig.
Hade det inte varit för honom, skulle jag nog sitta i fängelse någonstans.
Tycker du inte att det är konstigt att vi båda hamnade på St Audreys?
Det är inte alls konstigt. Sånt händer. Ett sammanträffande.
Jag undrar det...
Vad undrar du?
Jag undrar vad potatisprinsen skulle tycka
om att vi vandrar tillsammans runt en månbelyst sjö.
Jag är säker på att han är mycket förstående.
Å andra sidan kanske potatisprinsen inte finns.
Kanhända inte.
- Det duggregnar. - Det där är väl inget.
- Kommer du ihåg hur man dansar? - Jag vet inte.
- Vi går upp på mitt tak och kollar. - Ditt tak?
Det är dit jag tar alla kvinnor jag träffar som inte har något minne.
- Det kommer att börja regna. - Det regnar aldrig i Los Angeles.
Jag tror det kommer att börja regna.
- Vi kommer att förstöra den. - Den är redan förstörd.
Det här är vad som hände Roman och Margaret.
Jag är inte Roman.
Vi kan ju alltid gå in igen.
Nej, jag är hungrig. Vi går nånstans och ser vilken mat jag gillar.
Kanske Syd ger dig ditt stambord.
Kathryn?
Kathryn!
Tack och lov att du är oskadd.
- Du känner visst inte igen mig? - Nej.
Om ett par dagar kommer du att minnas allt igen.
- Vem fan är du? - Ursäkta. Doug O'Malley heter jag.
- Jaha, och? - Detta är min fästmö.
När jag kom hem och du inte var där blev jag alldeles utom mig.
Sedan såg jag din bild i tidningen.
- Varför känner hon inte igen dig? - Det är säkert på grund av Dalmanet.
- Va? - Dalmane, en medicin mot sömnlöshet.
- "Kathryn Pierce"? - Ibland orsakar den minnesförlust.
- Är de där hans? - Så detta har hänt förr?
En gång när hon tog en överdos, men den gången var jag i närheten.
- Vems kläder är det här? - Var befann du dig denna gång?
- På en arbetsintervju på östkusten. - Vad är det för en ring hon har?
Det är en irländsk vigselring. Jag gav den till henne i gymnasiet.
Jag behöver ändå lite mer information.
Jag hittade den här nära ytterdörren. Du måste ha tappat den.
- Varför minns jag inte dig? - Du kommer att minnas. Jag lovar.
Jag lovar.
Är jag skyldig dig någonting för detta?
Strunt i det.
Du borde få någon ersättning för besväret.
- Låt mig betala för dina utgifter. - Det räcker med...
Ta bara väl hand om henne.
Jag vet inte vad jag...
Tack för all hjälp, mr Church.
Ha ett bra liv.
Bilen är här borta. Vi åker direkt till läkaren.
Jag har din andra handske.
Det var nära ögat.
Inte illa, ditt trick med handsken.
Jag vet inte vad du talar om.
Det finns bara ett pyttelitet problem.
Det är fel hand... Doug.
Jävlar i helvete!
Din jävla...
Kunde du ana att den där jäveln sysslar med karate?
Jag trodde honom verkligen. Vem var det?
Du har folk som jagar efter dig i varje liv.
Ju snabbare vi vet vem du är, desto bättre.
Med tanke på vad som hänt idag
tror jag att vi borde snabba på lite.
Därför vill jag, min vän, att du tänker på
när det började gå snett för Roman och Margaret.
Är du redo? Dörren har öppnats.
Det hela började den kväll då Otto Kline hade fest.
Det var en av Ottos konstiga maskeradfester.
Roman ville inte gå dit.
Margaret var övertygad om att allt inte stod rätt till,
men Roman sa bara att allt var jättebra.
Välkomna, kära vänner. Nu ska vi festa!
- Margaret, raring! - Margaret, hej!
- Du ser ljuvlig ut, raring! - Underbart vacker.
Strauss, din gamla galosch. Där är du ju.
- Hur står det till? - Ursäkta mig.
Jag gillar verkligen ditt arbete.
- Otto, vilken dräkt! - Nu hade jag allt tur.
- Kan vi talas vid mellan fyra ögon? - Visst. Vad har du på hjärtat?
- Jag behöver pengar. - Du?
- Jag erbjuder dig ett jobb. - Jag kan inte skriva filmmusik.
Jag försökte en gång. Du sa själv att det inte var speciellt bra.
Nej, jag sa att musiken var för bra för den jäkla filmen.
Spelar ingen roll. Jag har byggt om biblioteket till ett musikrum.
Kan jag bara slutföra operan, så kommer allt att ändras.
- Där är du ju, din fuling. - Hej, älskling!
- En Mission Dry, tack. - Vilket sammanträffande.
Mr Baker.
- Mrs Strauss. - Hur står det till?
- Saknar ni fortfarande kriget? - Faktum är att jag gör det.
- Tack. - Skål för vänskapen.
- Skål. - Skål.
- Att röka så mycket är väl inte bra? - Nej.
Därför började jag rulla dem själv. Tänkte det skulle lugna ner tempot.
- Har det gjort det? - Nej. Jag rullar dem bara snabbare.
- Ni ser ut att vara någon. - Gör jag det?
- Är ni från branschen? - Från vilken bransch?
- Ja, ni vet, filmbranschen. - Nej. Jag är kompositör.
I så fall så är ni inte någon.
Det är kallt. Jag tycker att vi ska gå in.
Hur står det till därhemma, Margaret?
Är ni ute efter skvaller, mr Baker?
Om man träffar någon på bröllopsdagen som man sedan inte ser på en tid,
då är det normalt att fråga hur det står till.
- Särskilt om man är reporter. - Särskilt då.
- Hur står det till? - Bra. Alldeles utmärkt.
- Gå in, allihopa. - Vad det är kallt!
- Känn er som hemma. - Roman, det är iskallt därute.
- Jag kan vara en god vän, Margaret. - På vilket sätt kan ni vara det?
Jag kan tala om baseball med en man
och ge fåniga komplimanger till en kvinna, vad mer behövs?
Vem kommer att vinna mästerskapen i år?
Inte illa.
Imponerande smycke.
Får jag... titta närmare på det?
Visst.
Det måste vara värt en förmögenhet.
Ja, det är det.
Jag borde inte säga detta, men när jag såg dig för första gången...
- Hej, Margaret. - Roman, var har du varit?
Inomhus... med alla andra.
Hur står det till, mr Strauss?
Jag undrar vad ni hade med min frus ben att göra.
- Jag ville bara... - Men snälla Roman,
- mr Baker är bara en vän. - Tro mig, denna man är ingen vän.
Jag ska inte blanda mig i här, men Margaret behövde någon...
Roman!
- Vad får dig att tro nåt sånt? - Jag vet inte.
Kanske då jag såg att han höll i ditt ben.
Han tittade på fotkedjan som du uttryckligen bad mig ha på mig,
så att alla kunde se hur rika vi är, eller var.
- Sa du att vi inte har några pengar? - Jag sa ingenting.
Nej, du lyfte bara upp din klänning!
Är allt i sin ordning, mr Strauss?
Ja. Allt är bara bra.
Jag kanske inte är lika framgångsrik som Gray Baker...
Jag bryr mig inte om Gray Baker! Du kan vara så fånig ibland.
Vad hände med mannen som sa att inget kunde skilja oss åt?
Han som sa att vi är två halvor av samma person?
Han har blivit obetydlig.
Bara enligt honom själv.
Du är inte obetydlig, Roman.
Och du är min man.
Jag älskar dig.
Nej, nej...
- Nej! - Mr Strauss?
- Ja, Frankie? - Telefonen ringde. Mamma svarade.
Jag är inte säker, men jag tror det är till er.
Tack, Frankie.
Jag ringer bara för att be om ursäkt för häromdan.
För all del. Jag hoppas vi alla kan glömma det som hände.
Margaret, det är ett par saker du bör veta om Romans finanser.
- Vem var det som ringde tidigare? - Bara en gammal vän.
Flöjtspelaren.
Oboe.
Hur mår han?
Hon mår fint.
Bra.
Vad gör du?
Jag ville ge er den här.
Den bringar er lycka.
Frankie, vet du vad det har blivit av mina pärlörhängen?
Nej, det vet jag inte.
De fanns här i byrålådan igår kväll.
Jag skulle aldrig stjäla något från er, mrs Strauss.
Det behöver jag inte. Roman är mycket snäll mot oss.
Nu tar du i.
Jag kom på honom med handen i min byrålåda.
Han gav dig ju bara en lyckoamulett. De tror på skrock.
- Jag vill att du avskedar dem. - Jag kan inte avskeda dem.
- De har varit här i många år. - Det är väl inget skäl...
- De räddade mitt liv. - Vad talar du om?
De fick mig ut ur Tyskland.
Efter att min fru dog blev jag sjuk.
Frankie och Inga riskerade livet då de stannade kvar hos mig.
De gjorde många uppoffringar. De...
Du kan inte be mig att avskeda dessa människor.
Varför berättade du inte att du fick alla pengar från din första hustru?
Därför att det inte är sant. Vem har...?
Varför skulle en kvinna med dåligt hjärta bege sig iväg över bergen?
Vi hade inget val. Det hade varit ännu värre om vi stannat.
Har jag nu svarat på alla mr Bakers frågor?
Det är väl han som lurat i dig denna smörja?
Vad är det som pågår mellan dig och mr Baker?
- Roman, börja inte nu igen. - Var brukar ni träffas?
Våga bara lämna mig!
Vakna, vännen lilla.
- Roman? - Nej. Den här är till dig.
- Du var i huset. - Vilket hus?
Romans och Margarets hus.
Såg du mr Church i det förgångna?
Han hade en sax.
Han tänkte döda mig.
- Skärp dig nu. - Det här betyder att du äntligen...
kommer tillbaka till nuet.
- Hon tänkte på mig, det är allt. - Du var där.
Mr Church, vi kan ju alltid låta er gå 40 år tillbaka i tiden.
- Glöm det. - Varför inte?
Om ni då går ut genom dörren och hamnar på Miami Beach,
- så vet vi ju med säkerhet. - Jag är inte Roman.
Men du var där.
Det var så verkligt.
Ja, jag kommer. Hallå?
- Hej, Mike, det är Pete. - Ja?
- Jag kom Gray Baker på spåren. - Så han lever fortfarande?
Jag hittade en postbox i Valley-området.
- Jag vill skicka ett meddelande. - Vänta lite. Okej, kör.
Skriv så här: "Margaret vill veta om du fortfarande saknar kriget."
- Va? - Ingen underskrift, bara numret.
Kanske han kan få någon rätsida på detta.
- Jag är rädd för dig, Mike. - Du är rädd för en död man.
Du hörde vad doktor Carlisle sa
om hur samma människor möts om och om igen.
Även om det vore så, varför skulle jag vilja göra dig illa?
- Varför dödade Roman Margaret? - Jag är inte Roman!
Trudy! Kan du inte vara tyst?
Okej, ta den här nu.
- Ta den! - Men jag vill inte ha den.
Jag vill att du tar den, så kom igen, ta den.
Okej, fint.
- Sluta... - Ta den förbannade saxen, Grace!
Kom nu. Jag har fler. Kom igen nu! Vi klarar upp det här med en gång.
- Mike, låt bli! - Vi kan inte vara försiktiga nog.
Jag skulle ju kunna sticka ut ögonen på dig.
Jag vet att vi har fler. Det måste finnas några fler härinne.
Snälla Mike, sluta nu! Sluta!
Här, ta den. Sov med den. Stoppa den under kudden.
- Skjut mig om jag kommer nära dig. - Nej!
Om du är så jävla rädd för mig borde du vara glad att du har den!
Nej!
Förlåt mig. Allt är bra igen.
Jag skulle aldrig göra dig illa, Margaret.
Okej.
Då börjar vi med trapporna.
När du fortsätter nedåt ser du en dörr på nedre botten.
När du går genom denna dörr
kommer du att minnas något, vad som helst.
Berätta för mig vad du först ser när du går genom dörren?
Kom ihåg att du inte längre är iakttagare.
Var är du?
- I en korridor. - Vems korridor?
- Min korridor. - Vem är du?
- Jag vet inte. - Se på dig själv.
Vad ser du?
Mitt ben? Jag vet inte.
Jag ser en ljusstake.
Jag går genom en dörr. Det är ett sovrum, mitt sovrum.
Jag ser bilder på väggarna, en stol...
Jag vet inte, det finns ett nattduksbord här.
Mr Church, vad ser du mer?
Stolen... Jag ser en spegel.
- Och vad ser du i spegeln? - Jag ser mig själv.
Vet du vad du heter?
Ja.
- Och vad heter du? - Strauss.
Vad ser du, mr Church? Vad ser du?
Få slut på detta. Svartsjuk... Måste...
Måste få slut på detta.
Jag måste få slut på detta. Jag måste få slut på detta.
Nej, mr Baker. Det finns ingenting mer att säga. Adjö.
Jag tror vi har hört nog nu.
Nej, det har ni inte. Jag är inte Roman, och du var inte...
Hej!
Mike, jag hoppades hitta dig här.
Hej, Amanda.
- Vem? - Så heter du, Amanda Sharp.
Ditt ID-kort finns här. Tydligen är du konstnär.
Du bor på High Tower i det gamla Carl Kay-huset, det med hissen?
Din granne såg tidningsbilden.
Då de inte fick tag på Mike ringde de till tidningen.
Nej!
Jag måste ut härifrån.
Mår du bra?
Akta! Det finns ingen orsak att bli så upprörd.
Hon har ingen man, ingen fästman, ingenting.
- Jävla knäppskalle! - Jag kollade upp det.
Personen ifråga är alltså i allra högsta grad ogift.
- Hörde du vad jag sa? - Ja. Det spelar ingen roll längre.
Akta fötterna, för Guds skull. Vad är det med dig?
Okej, nu reder vi ut det här.
- Du var alltså Margaret Strauss? - Det stämmer.
Så kvinnan utan minne var då din man?
Roman Strauss.
Och för 40 år sedan mördade hon dig, och nu är hon tillbaka igen.
Just det.
Det är ju helt solklart.
Det här med att byta kön händer ju hela tiden.
Man kan vara Bob i ett liv och sedan Betty i nästa.
- Make i ett liv, hustru i nästa. - Två halvor av samma person.
På den här bilden liknar du honom mer.
- Men vilken pangbrud du var. - Lägg av.
Vad händer nu?
Gör dig av med henne, för fan. Fixa henne.
- Va? - Ett enda skott, här.
- Du menar att jag ska döda henne? - Fixa henne innan hon fixar dig.
Jag trodde att karma betydde att man lär sig från de tidigare liven.
Det är vad du lärde dig i detta liv.
Ur karmasynpunkt är självförsvar helt okej.
Förresten, enligt vad du har berättat
kommer knappast nuet att skilja sig från 40 år tidigare.
Kanske Roman Strauss inte mördade sin fru.
Du vet att det inte är sant. Han hörde samtalet och mördade henne.
- Jag såg honom inte mörda henne. - Det är nog bäst att glömma henne.
Jag kan inte glömma henne. Jag vet inte vad jag ska göra.
Varför skulle hon vilja mörda mig nu?
Varför gör kvinnor vad de gör?
Din granne sa att du blev överfallen en kväll.
Du verkade okej, men följande natt var du försvunnen.
Men dina tavlor är fortfarande här.
Herregud.
- Bor jag här? - Ge dig själv lite tid.
Men jag känner inte igen någonting.
Ingenting alls.
Det gör du nog snart.
Hon brukade måla sjölandskap.
Tydligen har hennes tankar besökt det förgångna sedan en tid tillbaka,
tills hon en kväll vaknade upp och var strandsatt där.
Varför struntar du inte i det där metafysiska och ringer Mike?
Jag tror inte alls att det är en så god idé.
Jag ska vara helt ärlig nu. Jag tror att det är bäst
att du inte har nån kontakt alls med mr Church. Ingen alls.
Du tror väl inte att Mike skulle göra henne illa?
Jag tror att de kan göra varandra illa.
Jag lovar dig, lilla vän, att inom 24 timmar
kommer mr Church att komma upp i den där underbara gamla hissen,
med endast de ljuvaste ord och de renaste avsikter.
Han har den perfekta förklaringen på varför allt kommer att ordna sig.
Innan ni vet ordet av kastar ni er i varandras armar
och du känner dig trygg och säker.
Men jag säger dig här och nu
att om du känner dig trygg är det bara en illusion.
Alla förbindelser mellan dig och mr Church
kan bara sluta på ett sätt - våldsamt.
Jag har känt Mike i evigheter. Han skulle aldrig göra henne illa.
Mr Dougan, vi talar om ödet nu. Man drabbas av ödet
eftersom man tror att denna gång kommer inget att hända!
Jag tror inte...
Jag måste iväg till tidningen en stund. Jag tittar in ikväll.
Men hur blir det i morgon kväll och i övermorgon?
Hur kan jag hålla honom på avstånd?
Om du inte kan hålla honom borta med ord - använd den här.
Förlåt. Den har varit i min affär i åratal.
Den tillhörde en känd gangster, Stinky nånting.
- Jag kan inte använda den. - Den är gammal, men den fungerar.
- Jag kan inte skjuta någon. - Ta den i alla fall.
Du tror väl inte på det här på allvar? Gör Mike det?
Han hittade ju dig igen.
Jag såg er två tillsammans häromkvällen.
Ni såg bra ut. Ni verkade lyckliga.
Hur var det med den där mannen du berättade om?
Den där brevbäraren som klippte sin fru och sina barn i bitar.
Hur lyckliga var de i början?
Hallå? Det här är Mike Church. Det var någon som ringde mig.
Mr Church, det är en mr Gray Baker som gärna vill träffa er.
The Meadows vårdhem
Han kommer att be om det, men vad ni än gör, låt honom inte röka.
Gray Baker?
- Kan jag få en cigarrett? - Ni borde inte röka.
Jag kommer att dö. Vad fan spelar det för roll?
Jag vill inte ställa till med bråk. Jag vill bara...
Ni påstår att det finns någon som säger att hon är Margaret Strauss.
Jag sa att hon sa att hon...
..att hon var Margaret Strauss.
Alltså, i ett tidigare liv.
Han sa att det inte var över. Det sa han till mig.
Jag antar att han menade att han inte sagt sista ordet än.
Jag läste en bok av Romans vakt i dödscellen.
Han skrev att strax innan Roman avrättades,
frågade ni honom om han verkligen dödat sin fru.
Vakten skrev att Roman viskade svaret i ert öra.
- Vad sade han? - Varför vill ni veta det?
Mr Baker, mördade Roman sin fru?
Nej.
Visserligen trodde jag att han verkligen gjort det,
tills jag besökte honom i dödscellen.
Vad sa han?
- Kan jag få en cigarrett? - Jag har inga. Vad sa han?
- Ni har dem i er ficka. - Vad berättade Roman för er?
Vad berättade Roman för er? Vad berättade Roman för er?
Berätta, mr Baker!
Ta det lugnt. Är allt väl med er?
Herregud. Kan ni inte...
Vill ni att jag hämtar någon?
Kan jag få en cigarrett, tack?
Visst.
Behåll dem. Jag har precis slutat.
Han sa ingenting.
Kom igen. Jag gav er en cigarrett, för fan.
Det är sant. Jag frågade honom...
Det var ändå ni som mördade henne.
Gjorde ni inte det?
- Han gav mig en kyss. - Va?
Han gav mig en kyss. Den jäveln lutade sig fram och gav mig en kyss,
och sedan dess har jag inte skrivit ett enda ord.
Vem... mördade henne?
- Jag vet inte. - Ni har varit till stor hjälp. Tack.
Sätt er.
Om någon vet så är det hushållerskan.
- Hushållerskan? Ingrid nånting? - Inga.
Hon kände till allt som hände i det där huset.
- Hon lever alltså fortfarande? - Kanske.
Vad jag hörde senast var att de öppnat nån sorts affär.
En antikaffär.
Så hon och sonen öppnade en antikaffär?
En antikaffär.
The Laughing... The Laughing nånting.
- På Robertsongatan. - På Robertsongatan.
The Laughing Duke - fina antikviteter
Glöm inte ringarna och smyckena i byrålådan.
Vår uppdragsgivare vill att det ser ut som ett vanligt rån.
- Det är mycket viktigt. - Okej.
Jag kollar bara adressen en gång till.
Hej... Inga.
Du vet vem jag är. Vi har inte mycket tid på oss.
Så innan jag ringer till polisen tänkte jag hälsa på
och se om du ville berätta varför du mördade Margaret Strauss.
Vad gör du här? Var är Frankie?
Du vet vad jag gör här.
Du älskade Roman. Jag vill höra sanningen. Jag åker inte innan dess.
Du vet ingenting.
Jag trodde aldrig ett ögonblick att jag faktiskt älskade honom.
- Förrän han träffade Margaret. - I början var jag verkligen glad.
Margaret var snäll mot Roman.
Under en tid var hon snäll mot Frankie och mig också.
Men sedan gifte de sig och efter det gick allt snett.
Dagen då mordet skedde bestämde jag mig för att berätta om mina känslor,
och att vi varit mycket lyckligare förr, i Tyskland,
och att vi kunde bli lyckliga tillsammans igen.
Jag älskar dig.
Men Roman sa att han aldrig kunde älska mig.
Jag försökte förklara för Frankie, men han kunde inte förstå
att Roman och Margaret verkligen älskade varandra.
Mr Baker, jag vill inte att ni ringer till mig igen.
Nej, mr Baker, det finns inget mer att säga. Adjö.
- Jag är jätteledsen. - Roman...
Jag är också ledsen. Jag har inte varit särskilt förstående.
Jag vet att du har varit olycklig under de senaste månaderna.
Jag kunde bara inte medge det.
Jag kunde inte medge att du kanske var ledsen på mig.
Ledsen på dig?
Margaret, jag älskar dig.
Så Roman älskade Margaret och inte mig och därför hatade Frankie henne.
Jag visste bara inte hur pass mycket.
Samma ödesdigra kväll
hörde vi Romans opera eka genom huset
för första och sista gången.
Jag visste inte vad som pågick förrän det hela...
var över.
Vem där?
Efter mordet
blev Frankies talfel allt värre,
så jag tog honom till England, till en specialist där.
Denna man botade honom med hjälp av hypnos.
Han berättade om det undermedvetna och om återfödelsen.
Och efter denna stund
var pojken som besatt av tanken att Margaret skulle hämnas på honom.
Och när han såg din artikel i tidningen så visste han.
Så han anställde fästmannen Dougie som skulle föra henne bort från mig?
Han heter Mark på riktigt. Han är bara en skådespelare.
Herregud! Jag lämnade Grace ensam med din son.
Vänta lite.
Jag orkar inte skydda honom längre.
- Det är okej. - Jag var tvungen att berätta.
Det är okej, mamma. Du borde lägga dig.
Så lyfter vi benen.
Så där ja.
Jag kunde inte leva med det längre.
Jag förstår.
God natt, Frankie.
God natt, mamma.
Jävlar!
- Grace, det är Mike. Släpp in mig. - Försvinn!
- Jag måste få tala med dig. - Jag ringer till polisen.
Jag vet att du är uppskärrad.
Vad gjorde du med telefonen?
- Vad snackar du om? - Telefonen är död.
Det är blåsigt ute. Kablarna har väl gått av i hela området.
- Kan du lyssna på mig? - Försvinn bara!
Kan du inte lyssna på mig?
Skjut inte. Ta det lugnt, Grace.
Vart är du på väg?
- Jag gör dig inget illa! - Försvinn!
Ta det lugnt. Hör på, lyssna nu.
Roman dödade inte sin fru. Han skrev på sin opera.
Titta här, den här är till dig.
Herregud.
Vad har jag gjort?
- Mr Madson. - Godkväll.
Jag sköt honom.
Tack. Mindre att göra för Frankie.
Vem där? Frankie?
Antikviteter.
Den här är till dig!
Det här är för mamma!
Margaret?
Allt är över, Frankie!
- Gör det inte, Mike! - Pete, stopp!
Gör det inte!
Jag är åtminstone
mycket nyfiken på...
att få veta...
vad som kommer att hända nu.
Hjälp mig!
- Jag är jätteledsen. Jag är ledsen. - Det är okej.
Det är okej.
Dörren stängdes precis.
Subrip: TomTen